Feltöltve: 2007-09-22 18:46:37
Megtekintve: 2310
Makett
Gyakorta tetszik visszásnak egy-egy helyzet. Gyakorta érezhetően utálatos. Néha egyszerűen furcsa. Éles különbségek tolulnak szorosan egymás mellé. A határvonalak elmosódnak, a helyek összeszűkülnek és a részek katonás sorokba rendeződnek.
Nem történt ez másképp most sem.
Magányos hidrogén voltam. Valamiféle szerkezetben szakadhattam ketté, nem tudom pontosan, de egyik felem valahol máshol járt. Gondoltam, a különféle eshetőségek, mint laboratóriumi kísérlet vagy egy kutatóintézet játszadozása, nem zárják ki egymást, mégis: molekulaként az ember nem tanul fizikát, és kémiát sem. Ez megnehezíti a találgatást. Egy biztos: valahol voltam.
Órákkal később egy térben ácsorogtunk. A levegő és az abban található megannyi részecske csak úgy tobzódott; kis helyen lehettünk, és biztos vagyok benne, hogy föntről valami nehéz feszült nekünk.
Talán egy fal is volt köztünk, vagy az alant elterülő ritmikus talapzat tette, de elhatárolódtam a többiektől.
Mégiscsak valami szerkezet, gondoltam, de a kiderítéséhez szükséges mozgás önszántamból való végrehajtása hasztalannak és megerőltetőnek tetszett. Maradtam hát.
Az előttem lévő sorokban különböző nemesgázok várakoztak.
Hélium, neon, argon, xenon gondoltam, mindigis ilyenek voltak. Távolságtartók és nem közösködtek. Talán nem is képesek rá.
Pillanatok műve volt csak, ami ezután következett.
Valami megváltozott, s amikor legközelebb eszméltem, én is közöttük álltam. Lefagytam.
Irreális helyzet, mégis valódi. Éreztem a részecskék erőterét, belémhasított Newton neve és a felismerés: ha ő nem jön rá a tömegvonzásra, talán még ma sem ismernénk a magányt.
Körültekintve négy sort és oszlopot láttam. Egy négyzet, mosolyodtam el, a kedvenc formám. A szárai megbízhatóan tartják egymást, semmi súlypontkülönbség, semmi viaskodás egy más pozícióért, valószínűleg tisztában vannak a helyzetük eredendő helyénvalóságával.
Snitt. A nyomás elszabadult. Vákuum szippantott ki a szabályosságból, vagy talán csak levegő volt, nem tudom. Nem értek a fizikához.
.
Kívülről egy hang szólalt meg. Középhangos, tudományos színe volt. Felfigyeltem, vártam, de a többiek csak szórványosan ütköztek belém.
- Diffúzió. mondta Mint a Brown-féle mozgás, csak a levegőben.
Nem fogtam föl a szavak értelmét, már csak azért sem, mert fogalmam sem volt, mik azok. Rezgések? Azt ismerem, nekem is megy. Szintek valami állandó mozgásban lévő skáláról? Túl hosszú, biztos nem.
Hullámok, amik a levegőt rezgetik? (esélyes) és mi velünk távolodunk; egyre el, nem látom már a kockás alapzatot sem; a többiek is szállnak ki az üvegbúrán kívül nevelt részecskék közé.
Messzire
elkeveredtünk.
Nem történt ez másképp most sem.
Magányos hidrogén voltam. Valamiféle szerkezetben szakadhattam ketté, nem tudom pontosan, de egyik felem valahol máshol járt. Gondoltam, a különféle eshetőségek, mint laboratóriumi kísérlet vagy egy kutatóintézet játszadozása, nem zárják ki egymást, mégis: molekulaként az ember nem tanul fizikát, és kémiát sem. Ez megnehezíti a találgatást. Egy biztos: valahol voltam.
Órákkal később egy térben ácsorogtunk. A levegő és az abban található megannyi részecske csak úgy tobzódott; kis helyen lehettünk, és biztos vagyok benne, hogy föntről valami nehéz feszült nekünk.
Talán egy fal is volt köztünk, vagy az alant elterülő ritmikus talapzat tette, de elhatárolódtam a többiektől.
Mégiscsak valami szerkezet, gondoltam, de a kiderítéséhez szükséges mozgás önszántamból való végrehajtása hasztalannak és megerőltetőnek tetszett. Maradtam hát.
Az előttem lévő sorokban különböző nemesgázok várakoztak.
Hélium, neon, argon, xenon gondoltam, mindigis ilyenek voltak. Távolságtartók és nem közösködtek. Talán nem is képesek rá.
Pillanatok műve volt csak, ami ezután következett.
Valami megváltozott, s amikor legközelebb eszméltem, én is közöttük álltam. Lefagytam.
Irreális helyzet, mégis valódi. Éreztem a részecskék erőterét, belémhasított Newton neve és a felismerés: ha ő nem jön rá a tömegvonzásra, talán még ma sem ismernénk a magányt.
Körültekintve négy sort és oszlopot láttam. Egy négyzet, mosolyodtam el, a kedvenc formám. A szárai megbízhatóan tartják egymást, semmi súlypontkülönbség, semmi viaskodás egy más pozícióért, valószínűleg tisztában vannak a helyzetük eredendő helyénvalóságával.
Snitt. A nyomás elszabadult. Vákuum szippantott ki a szabályosságból, vagy talán csak levegő volt, nem tudom. Nem értek a fizikához.
.
Kívülről egy hang szólalt meg. Középhangos, tudományos színe volt. Felfigyeltem, vártam, de a többiek csak szórványosan ütköztek belém.
- Diffúzió. mondta Mint a Brown-féle mozgás, csak a levegőben.
Nem fogtam föl a szavak értelmét, már csak azért sem, mert fogalmam sem volt, mik azok. Rezgések? Azt ismerem, nekem is megy. Szintek valami állandó mozgásban lévő skáláról? Túl hosszú, biztos nem.
Hullámok, amik a levegőt rezgetik? (esélyes) és mi velünk távolodunk; egyre el, nem látom már a kockás alapzatot sem; a többiek is szállnak ki az üvegbúrán kívül nevelt részecskék közé.
Messzire
elkeveredtünk.
[iskolai feladat]
Hozzászóláshoz jelentkezz be vagy regisztrálj!